ironikus
Hungarian
editEtymology
editBorrowed from German ironisch.[1] With Latinate -ikus ending.
Pronunciation
editAdjective
editironikus (comparative ironikusabb, superlative legironikusabb)
Declension
editInflection (stem in -a-, back harmony) | ||
---|---|---|
singular | plural | |
nominative | ironikus | ironikusak |
accusative | ironikusat | ironikusakat |
dative | ironikusnak | ironikusaknak |
instrumental | ironikussal | ironikusakkal |
causal-final | ironikusért | ironikusakért |
translative | ironikussá | ironikusakká |
terminative | ironikusig | ironikusakig |
essive-formal | ironikusként | ironikusakként |
essive-modal | — | — |
inessive | ironikusban | ironikusakban |
superessive | ironikuson | ironikusakon |
adessive | ironikusnál | ironikusaknál |
illative | ironikusba | ironikusakba |
sublative | ironikusra | ironikusakra |
allative | ironikushoz | ironikusakhoz |
elative | ironikusból | ironikusakból |
delative | ironikusról | ironikusakról |
ablative | ironikustól | ironikusaktól |
non-attributive possessive - singular |
ironikusé | ironikusaké |
non-attributive possessive - plural |
ironikuséi | ironikusakéi |
See also
editReferences
edit- ^ Tótfalusi, István. Idegenszó-tár: Idegen szavak értelmező és etimológiai szótára (’A Storehouse of Foreign Words: an explanatory and etymological dictionary of foreign words’). Budapest: Tinta Könyvkiadó, 2005. →ISBN
Further reading
edit- ironikus in Bárczi, Géza and László Országh. A magyar nyelv értelmező szótára (‘The Explanatory Dictionary of the Hungarian Language’, abbr.: ÉrtSz.). Budapest: Akadémiai Kiadó, 1959–1962. Fifth ed., 1992: →ISBN